|
![](../Images/Other/Bar1.gif) MICHAEL
MOORCOCK - AZ
UTOLSÓ VARÁZSLAT
![](../Images/Other/Bar2.gif)
|
![](../Images/Other/Bar.gif)
Keresztül
a kék, ködös éjszakán egy férfi
futott iszonyodva. A félelem tartotta markában, kidülledt
szemei vérben úsztak. Elõször mögüle,
aztán úgy tûnt, elõle jönnek éhes,
elégedett kuncogások, magas, suttogó szavak.
- Erre, falatkám! Erre, husikám! Siránkozva
fordult egy másik irányba. Olyan volt, mint egy hatalmas
hólyag; mint egy vékony csont üreges dísze,
nagy, himbálódzó, rögzített léggömböt
utánzó fejével a vállain, széles
szájának nedves barlangját tágra nyitva
és zihálva, sárga karófogait összecsattantva
a szájában. Esetlenül futott, néha
futólépésben, mint egy sebesült pók,
néha megtántorodva s bõgve magának a
magas és õsi erdõn át, lábával
belesüppedve a nedves, csípõs sáspáfrányba
és rothadó gyökerek szõnyegébe.
Kezében, abban a hosszú, fehér, fémszínû
karomban egy sugárzó, fekete talizmánt markolt;
kitartotta és kiáltott: - Ó, Teshwan -
segíts meg engem, Teshwan! Segíts meg... A lassú
folyású kotyvalékban, mely himbálózó
koponyájának tartalma volt, néhány szó
felúszott a felszínre, és úgy tûnt,
ott fekszenek együtt mozogva elméjének ár-apályával.
És a hang, amely kimondta õket, cinikus volt: - Hogy
segíthetne néked Teshwan, kis halandó?
De
ez az összezavarodott húsmaradvány már
nem tudott megformálni egy összefüggõ gondolatot;
s képtelen volt válaszolni, leszámítva
a félelem sikolyát. Így tehát Teshwan
lényege odébbállt, s a lovasra maradt, hogy
megtalálja a borzalomtól megõrült férfit.
*
* *
Melnibonéi
Elric meghallotta a hangot, és felismerte a nevet. Más,
sokkal nyilvánvalóbb lényeket is érzékelt
maga körül lappangani az erdõben.
Rosszkedvûen
ráfonta a kezét hátasának kantárára
és elrántotta a fejét, a sikolyok irányába
vezetve azt. Csak elvétve gondolt arra, hogy segít
a férfinak, s lovát sokkal inkább kíváncsiságból
vezette felé, mint bármi más miatt. Elric nem
hagyta magát zavartatni az erdõ borzalmaitól,
úgy tekintett azokra, mint ahogy egy normális ember
tekintene az állandóan jelenlevõ madárdalra
és az aljnövényzet kis rágcsálóinak
motoszkálására.
Irtóztató
remegések futottak végig Slorg meggyötört
testén, s õ még mindig hallotta az éles
hangú suttogásokat. A -levegõbe röppentek
fel, vagy kocsonyás agyában csúszkáltak?
Zihált, amint megfordult, és meglátta a
fehér arcú lovast, aki mint egy zord, jóképû
isten ügetett be a holdsütötte tisztásra.
A
lovas hosszú, élesen kirajzolódó koponyája
leprafehér volt, mintha a bõrét lenyúzták
volna, s kissé ferde szemei karmazsinvörösen izzottak.
Feketebársony zekét viselt, a torkánál
egy vékony ezüstlánccal összefogva. A bricsesze
szintúgy fekete anyagból volt, s a bõrcsizmája
magas szárú és fénylõ. Vállán
átvetve magas nyakú skarlátköpenyt hordott,
és egy nehéz hosszú kard verõdött
az oldalának, ahogy megállította a lovát.
Hosszú, hullámzó haja fehér volt, akár
az arca. A lovas albínó volt.
Az
új, valószerûbb figurával való
találkozás sokkja visszazökkentette Slorgot a
félõrületbe és akadozó szavak törtek
fel ajkairól.
-
Ki vagy te? Segíts! Könyörgök, segíts!
*
* *
Elric
halkan nevetett. - Miért tenném, barátom? Mondd
el! - Engem meg... meggyaláztak... Slorg vagyok. Valaha
férfi voltam - de azok... - Megrázta testét
és hátradobta himbálódzó fejét,
hajlott szemhéjai visszaestek, hogy elfedjék kidülledt
szemeit. - Meggyaláztak... Elric elõrehajolt nyeregkápájának
gombjára, és lustán megszólalt: - Ez
nem az én dolgom, Slorg úr. A hatalmas fej elõrelendült,
a szemek felpattantak, és Slorg ajkai a fogai körül
vonaglottak, akár egy tevééi. - Ne ilyen evilági
címmel illess engem! Siletah Slorg vagyok...Oberlorn Siletahja...jogosan...jogosan.
A cím ismeretlen volt Elric számára. -
Elnézésedet kérem, o-i Siletah - gúnyolódott
-, mostantól egy rangos férfit szemlélek. -
Egy néhai férfit - suttogta Slorg és zokogni
kezdett. - Segíts! -Szóval veszélyben vagy?
- Még hogy veszélyben; a rokonaim rámuszították
az Éhes Suttogókat, nem hallod õket? Erre Elric
elfordította a fejét, hogy figyelhessen. Igen, már
hallotta a sziszegõ hangokat. - Hol vagy, morzsa? - Ó,
segíts, segíts - könyörgött Slorg és
Elric felé tántorgott. Az albínó kihúzta
magát és hátrahúzta lovát. -
Ne közelebb - figyelmeztette -, Melnibonéi Elric vagyok!
Slorg lerongyolódott arca szemöldökké
ráncolta magát. - Áh, a név és
az arc - mormogta magában -, az arc és a név.
Melnibonéi Elric. Kitaszított! - Valóban
- mosolygott Elric -, de úgy tûnik, nem jobban, mint
te. Most el kell búcsúznom tõled, és
azt javaslom, mintegy baráti tanácsként, szedd
össze magad minél hamarabb. Jobb meghalni méltósággal,
Siletah Slorg. - Van hatalmam, Melniboné kitaszítottja
- még mindig van hatalmam! Segíts, és én
el fogok mondani neked titkokat - olyan titkokat! Elric megvetõen
legyintett. A holdfény egy pillanatra megcsillant a ritka
actorios gyûrûn, amely az ujján pihent. - Ha
ismernél engem, azt is tudnod kellene, hogy nem vagyok kereskedõ,
akivel alkudozni lehet. Nem kérek semmit és nem adok
semmit. Isten veled! - Figyelmeztetlek, Elric - egy hatalmam még
megmaradt. Üvöltve küldhetlek el errõl a helyrõl
- egy másikra. Ez az a hatalom, amelyet Teshwan minden szolgájának
megad - ez az a hatalom, amit soha nem vesz vissza! - Miért
nem éhes barátaidat küldöd erre a másik
helyre? - Õk nem emberek. De ha itt hagysz, terád
bocsátom utolsó bûbájomat. -Elric
sóhajtott. - A te legutolsódat, talán, de nem
a legutolsót, vagy a legelsõt, amit rám bocsátottak.
Most mennem kell - keresni egy nyugodtabb helyet, ahol zavartalanul
tudok aludni. Megfordította lovát, hátát
mutatta a reszketõ ember maradványának, és
ellovagolt. Megint meghallotta Slorg kiáltását,
ahogy beért az erdõnek egy másik részébe,
mely tiszta volt Siletahtól és azoktól, akiket
Éhes Suttogóknak hívott. -Teshwan - térj
vissza! Térj vissza hozzám egy utolsó szolgálatra
- egy bosszútettre - megállapodásunk részeként,
Teshwan! Kicsit késõbb egy vékony jajdulást
hallott kihullámzani az éjbõl maga mögül,
azután az egész erdõ borzalmas nevetéssel
látszott feléledni. Kielégült, gyõzedelmes
kuncogással. A találkozástól megváltozott
hangulatban Elric pihenéssel nem törõdve lovagolt
az éjben, s reggelre ki is ért az erdõbõl,
örömmel pillantva meg a zöld fennsíkot, mely
elõtte elterült. - Nos - tûnõdött
-, Teshwan méltóságon alulinak tartotta, hogy
segítsen Slorgnak és úgy tûnik, nincs
rajtam bûbáj. Félig még sajnálom
is. Most Slorg azoknak a gyomrában található,
akiktõl félt, s a lelke otthon van - a Pokolban.
Akkor
a fennsík hirtelen szürke kõvé változott.
Elric gyorsan körbefordította a lovát. A
fennsík és az erdõ mögötte volt.
Gyorsan elõre kezdte ösztökélni a lovát,
s a síkság és az erdõ elenyészett,
egy mérhetetlen és magányos, szürke kõmezõt
hagyva maga után. Felette a nap eltûnt, s az ég
fényes volt, fehér és hideg. -Ezúttal
- mondta Elric ádázul a csöndbe - úgy
tûnik, tévedtem. A fennsík - annakatmoszférája
- egy másik környezetre emlékeztette, amelyben
egyszer már találta magát. Tisztán emlékezett
arra az évekkel ezelõtti idõre, amikor õ
és két társa egy õsi kötetet kutatott,
melyet a Halott Isten Könyvének hívtak. A kutatásuk
egy barlanghoz vezette õket, melynek bejáratát
a Káosz Urainak szimbóluma õrizte. Abban a
barlangban egy földalatti tengert fedeztek fel, melynek természetellenes
tulajdonságai voltak. Ugyanazt a szardónikus, mulattató
jelenlétet érezte itt, mint ott a Káosz Barlangjaiban.
Teshwan egy Káosz Úr volt. Elric gyorsan elõhúzta
rúnakardját, Viharhozót a vastag kardhüvelybõl.
A penge halott volt
A
kard, melyet emberfeletti kovácsok készítettek
Elric õseinek, általában érzõ
lélekként élt - azoktól az életenergiáktól
lüktetve, melyeket férfiak és nõk százaitól
lopattak el, akiket Elric ölt meg. Egyszer korábban
már érezte ezt - a Káosz Barlangjaiban réges
rég. Elric összeszorította az ajkait, aztán
ahogy visszahelyezte a kardot a hüvelybe, megrántotta
a vállát. -Egy világban, melyet teljesen
a Káosz Erõi uralnak - mondta - nem támaszkodhatom
azokra a hatalmakra, melyek általában segítenek
boszorkányságaimban. Hála Ariochnak, sok gyógyfû
van nálam, máskülönben halálra lennék
ítélve. Korábban Elric lélekrabló
rúnakardjára támaszkodott, hogy hozzáférhessen
azokhoz az energiákhoz, melyekre mint albínónak
feltétlenül szüksége volt, nemrég
azonban újból rálelt egy tisztább útra,
fogyatékosságát ellensúlyozandó,
azoknak a növényeknek a használatával,
melyeket Troos erdejében fedezett fel, ahol sok valószínûtlen
dolog nõtt, állat s növény egyaránt.
- Apám dögvésszel fertõzött csontjaira
- káromkodott -, meg kell találnom a kivezetõ
utat errõl a gránitfennsíkról, és
meg kell találnom, hogy ki - ha egyáltalán
van olyan - uralja ezt a világot! Hallottam már azokról
a hatalmakról, amelyek Teshwan követõinek megadatnak
- s már kezd rémleni, hogy a Káosz Urai miért
ily különleges hatalmakkal ruházzák fel
õket. Megborzongott. Egy õsi, melnibonéi
huhogó gyûlölet-dalt kezdett énekelni.
Elric õsei okos gyûlölõk voltak. És
tovább lovagolt a naptalan égen. Nem tudta volna
megmondani, mennyi idõ telt el azelõtt, hogy meglátta
az alakot élesen kirajzolódni a jellegtelen horizonton.
A sima kõpusztaságon most már két
pont is volt, ahol a monotonitás megtört. Elric
- fehér, fekete és skarlát egy szürke
herélten. A morózus férfi - fekete haja,
mint a lakkborítás kerekded koponyáján
- zöldbe öltözve, egy ezüstkardot lógatva
a kezében.
Elric megközelítette a férfit,
s az felhúzott szemöldökkel vette szemügyre
az albínót. - Ez egy magányos hely - mondta
az idegen, húsos arcát szívogatva, és
újra a földet kezdte bámulni. - Igaz - válaszolta
Elric lovát megállítva. - Ez a te világod,
vagy téged is csak ide küldtek? - Ó, ez az
én világom - mondta a férfi, anélkül,
hogy fölnézett volna. - Te hova tartasz? - Sehova,
semmit sem keresve. Te merre tartasz? - Én - oh, én
Kaneloonba tartok a Rítusok miatt természetesen. -
Úgy mondják, minden lehetséges a Káosz
Világában - dörmögte Elric -, s mégis,
ez a hely szokatlanul kopárnak tûnik. A férfi
hirtelen felnézett, és ajkait egy mosolyba rántva,
élesen felnevetett. - A Rituálék meg fogják
változtatni ezt, idegen. Tudtad, hogy ez a Változás
Ideje, mikor a Káosz Urai pihennek, mielõtt újraformálják
a világot a minták egy felfrissült variációjába?
- Nem tudtam - mondta Elric. - Csak nemrég érkeztem.
- Akarsz maradni? -Nem. - A Káosz Urai szeszélyesek.
Ha itt akartál volna maradni, akkor talán nem engedtek
volna el. Most, hogy elszántad magad, hogy mész, talán
itt tartanak. Isten veled! Ott meg fogsz találni! - Felemelte
a kardját és rámutatott valamire. Egy hatalmas,
zöld kõpalota jelent meg mintegy varázsütésre.
A férfi eltûnt. - Ez legalább meg fog menteni
az unalomtól - mondta Elric filozofikusan, és a palota
felé irányította lovát.
A sokormú
épület fölétornyosult, legfelsõ részei
bizonytalannak, váltakozónak tûntek, mintha
szél fújná õket. A bejárat gigantikus
boltívénél egy hatalmas óriás
- félig-meddig áttetszõ, vörös, szikrázó
bõrrel - állta el útját. Az árkád
ívén túl, mintha az óriás büszke
feje felett lógna a levegõben, a Káosz Szimbóluma
állt, egy kör, melyben tucatnyi nyíl mutatott
a szélrózsa minden irányába. - Ki
látogatja meg Kaneloon Palotáját a Változás
Idején? - érdeklõdött az óriás
a limbo muzsikájához hasonló hangnemben. -
Az uraid, úgy látom, ismernek engem; segítettek
szolgájuknak, Slorgnak, hogy engem ideküldhessen. De
mondd meg nekik, hogy Melnibonéi Elric vagyok; az az Elric,
aki az álmodó Imrryr elpusztítója, aki
rokongyilkos és kitaszított. Ismerni fognak engem.
Az óriás összezsugorodni látszott,
majd megszilárdulni, aztán tovasodródni a vörös
ködben, ömölve, mint az érzékeny füst,
el a kaputól, be a palotába. Ahol állt, egy
rács öltött testet, hogy õrizze a palotát
az óriás távollétében. Elric
türelmesen várt, amíg a rács eltûnt
és az óriás újraalakította magát.
- Az uraim megparancsolták, tájékoztassalak:
beléphetsz, ámde ha egyszer bejöttél Kaneloon
Palotájába csak bizonyos feltételeknek eleget
téve távozhatsz. - A feltételek? -
Azokat akkor mondják el neked, ha beléptél.
Vakmerõ vagy - vagy itt fogsz állni tûnõdve?
- Igény beveszem a nagylelkûségüket
- mosolygott Elric és elõreösztökélte
ideges lovát. Ahogy belépett az udvarba, úgy
tûnt, hogy a palota belsõ tere nagyobb mint, a külsõ.
Nem izgatta magát, hogy evilági magyarázatot
keressen erre a jelenségre egy olyan világban, melyet
a Káosz Urai uralnak, Elric ehelyett leszállta lováról,
és majdnem egy negyedmérföldet gyalogolt, amíg
elérte a fõépület bejáratát.
Gyorsan vette a lépcsõfokokat és egy hatalmas
teremben találta magát, melynek falai változékony
lángokból voltak.
A
tüzes falak sugárzásában, a terem távoli
végében, egy asztalnál kilenc férfi
ült - vagy legalábbis (akár férfiak voltak,
akár nem) férfiak alakját öltötték
fel. Bár arcvonásaik különböztek, mindannyiukat
ugyanaz a gúnyos légkör vette körül.
Középütt, nyolc társa között ült
az, aki elõször üdvözölte Elricet. Elõredõlt,
és lassan szavakat formált vörös ajkaival.
- Üdvözöllek, halandó - mondta. - Hosszú
ideje te vagy az elsõ, aki együtt ülhetsz a Káosz
Uraival a Változás Idején. Mert lásd,
vannak mások is, akik részesültek eme kiváltságban.
Egy repedés jelent meg a lángfalon, hogy felfedjen
körülbelül harminc fagyott emberi alakot, néhány
férfit és néhány nõt. Különbözõ
pozitúrákban voltak megdermedve, de mindnek ugyanaz
az õrület és borzalom volt a szemében
- és még mindig éltek, Elric tudta. Felemelte
a fejét.
-Nem
lennék oly arcátlan, uraim, hogy önökhöz
mérjem magam, amennyiben hatalmakról esik szó,
de tudjátok, hogy Melniboné Elricje vagyok, s így
fajtám õsi; erõtlen vérem az Álmodó
Város Királyainak királyi vére. Kevés
szánalom és érzelem van bennem, mert az érzelmek,
szerelem vagy gyûlölet, rosszul szolgáltak a múltban.
Nem tudom, mit kívántok tõlem, s megköszönöm
a vendégszereteteket, azonkívül hiszem, hogy
a legtöbb dologban jobban el tudom vezetgetni önmagam,
mint bármely más halandó. -Reméljük,
Melniboné Elricje, mert nem kívánjuk a bukásodat,
ezt tudnod kell. Amellett nem vagy teljesen halandó, ahogy
az emberek értelmezik ezt a szót. Most pedig tudd
meg: én vagyok Teshwan, õket pedig nem szükséges
megneveznem, egyenként, avagy közösen a Káosz
Urai néven szólíthatod õket. Elric
udvariasan meghajolt: - Teshwan Úr; Káosz Uraim. Õk
fejhajtással és gúnyos, görbe mosolyuk
halvány rezzenésével viszonozták meghajlását.
- Jöjj - mondta felélénkülve Teshwan
-, ülj ide mellém, s majd én tájékoztatlak
róla, mit is várunk tõled. Nagyobb kegyben
részesülsz, mint amekkorában mások valaha
is voltak, Elric, s igazából örülök
eme lehetõségnek, melyet bosszúálló
szolgám adott nekem, mielõtt elhalálozott.
Elric
felmászott az emelvényre, s leült a székre,
mely Teshwan mellett jelent meg. Körülötte a lángfalak
felszálltak és leereszkedtek, mormogtak és
morajlottak. Néha árnyék borította be
õket, néha fényben fürödtek. Egy
darabig mindannyian csöndben, merengve ültek. Végül
Teshwan szólalt meg. - Most - mondta döntõ
hangsúllyal. - Itt van a helyzet, amelyrõl úgy
döntöttünk, hogy téged belehelyezünk.
Csak akkor távozhatsz, ha sikerül olyasmit teremtened,
amit még egyikünknek sem sikerült soha megalkotnia.
- De hiszen ti, minden kétséget kizáróan,
a Teremtés Mesterei vagytok? - mondta Elric zavartan. - Hogy
tehetnék én ilyesmit ? - Az elsõ állításod
nem teljesen igaz, és módosítva azt, utalhatok
kérdésed válaszára. Mi, a Káosz
semmi újat nem tudunk teremteni; mi csak a meglévõk
kombinációival kísérletezhetünk.
Érted? - Igen - mondta Elric. - Csak a Legnagyobb
Hatalom, amelyrõl nem sokkal tudunk többet, mint az
emberek, képes friss elképzeléseket teremteni.
A Legnagyobb Hatalom a Rendet és a Káoszt örök
egyensúlyban tartja, épp csak annyira késztetve
minket háborúra, hogy a mérleg nyelve ne billenjen
túlságosan az egyik oldal javára. Mi nem hatalmat
kívánunk - csak változatosságot. Tehát,
bármikor, amikor beleununk a uradalmunkba, hagyjuk, hogy
alkotásaink elenyésszenek, és újakat
eszelünk ki. Ha egy friss elemet tudsz hozni a birodalmunkba,
mi szabadon fogunk ereszteni. Tréfákat és paradoxonokat
teremtünk. Eszelj ki egy jobb tréfát és
egy jobb paradoxont és akkor elmehetsz innen. - Valóban
a lehetetlent várjátok tõlem? - Csak te
állapíthatod meg a kérdésed igazságát.
Most pedig kezdjük! És Elric ült s figyelt,
problémáján morfondírozva, ahogy a Hatalmas
Káoszurak megkezdték gigászi kísérleteiket.
A
tûzfalak lassan pislákolni kezdtek, majd elenyésztek,
s õ újra látta a mérhetetlen, kopár
és lapos kõsíkságot. Aztán a
levegõ elsötétült, és a sóhajtozó
szél jajgatni kezdett a síkság felett. Az égen
felhõk virágzottak miriádnyi alakban: idegen,
sötét, ismeretlen, feketék és füstös
narancs, ugyanakkor ismerõs . . .
A
kõ úgy háborgott mint a láva, folyékonnyá
vált, felfelé fordult, és ahogy felemelkedett,
óriásokká változott, hegyekké,
õsi fenevadakká, szörnyetegekké, griffekké,
baziliszkuszokká, kimérákká, unikornisokká.
Erdõk virágzottak, növekedésük hatalmas
volt és egzotikus, elefántok repültek és
hatalmas madarak zúztak össze hegyeket a lábuk
alatt. Ragyogó színû ujjak emelkedtek az egekbe
egymást keresztezve és egybeolvadva. Vadul éneklõ
oroszlánok raja zuhant alá repülve az égboltról
az erdõ felé és újra felszárnyaltak,
muzsikájuk magányos volt.
Ahogy
az erdõ elolvadt, hogy óceánná váljon,
töpörödött emberszerûségek mérhetetlen
hadserege dübörögött elõ mélyébõl
csónakokat vontatva maguk után. Egy darabig a forrongó
víz felett meneteltek, aztán precízen elkezdtek
rendezett sorokban felmászni a lobogó égboltra.
Mikor mindannyian maguk mögött hagyták az óceánt,
felállították a csónakjaikat, beállították
a vitorláikat, nevettek, sikoltottak és kiáltottak,
lebegtették a kezüket, beszálltak a csónakjaikba,
és fantasztikus sebességgel a horizont felé
özönlöttek. Az egész teremtés hánykolódott
és ömlött, s megmunkálható a Káosz
Uradalmában. Mindez kitörés, õrület
és morajló borzalom volt, szerelem, gyûlölet
és zene összevegyítve. Az ég többszínû
jókedvvel rázkódott, fehéret virágozva,
átszõve kék erezettel és bíborral
és feketével, izzó vörös, befröcskölve
szétterülõ sárga virágokkal, bekenve,
bepiszkítva, összemaszatolva hátborzongató
zölddel. Ezen a forrongó háttérfüggönyön
keresztül bizarr alakok száguldottak.
A Káosz
Urai kiáltottak, s hátborzongató teremtésüket
énekelték, és Elric szintén kiáltott:
a fagyott szobrokat képzelte, amelyeket sírni és
nevetni látott.
Egy ember és egy fa groteszk
keveréke gyökereket eresztett a földbe, hogy hegyeket
húzzon ki az általa feltárt barlangokból,
hogy aztán azokat, mint fordított piramisokat helyezze
csúccsal lefelé a földbe. A felszínen
táncosok jelentek meg fényes rongyokban, melyek lebegtek
és verdestek körülöttük. Ki voltak feszítve,
embertelenek, sápadtak, akár a halott szépség,
kimerevedetten vigyorogva, s akkor Elric meglátta a végtagjaikhoz
csatolt madzagokat, s a csöndesen nevetõ bábjátékost,
aki medveszerû volt és óriási, s aki
irányította õket. Egy másik irányból,
egy kis, vak alak sietett, egy kaszát víve, mely százszor
akkora volt, mint a hordozója. Egy suhintással elvágta
a madzagokat, s eme tettével mindez elenyészett felcserélõdve
egy zöld és narancs láng ömlengõ
ragyogásával, mely szalagszerû lobogók
zegzugos rendezetlenségévé alakította
magát.
Mindez
körülöttük zajlott le. A Káosz Urai most
mosolyogtak magukban, amint teremtettek, ám Elric szemöldökét
ráncolta; csodálattal s nem kis örömmel
figyelt, fejét mégis azon törte, miként
is múlhatna felül ilyen tetteket.
A
Káosz felvonulása órákon át folytatódott,
ahogy az Urak megragadták Elric világának alkotóelemeit
s összerázták, kifordították, fejreállították
õket, meglepõ, furcsa, gyönyörû, szentségtelen
kombinációkat alkotva, amíg meg nem elégedtek
a körülöttük levõ helyszín folyamatos
mozgásával, az örökké tartó
változással. Felállítottak egy mintát,
amely nem volt minta, s amely addig fog tartani, amíg újra
meg nem unják az uradalmukat és újra el nem
jön a Változás Ideje. Aztán fejük
elfordult, és valamennyien várakozólag néztek
Elricre. Teshwan szólalt meg fáradtan: - Itt
van - láthattad mit tudunk mi csinálni. - Valóban
mûvészek vagytok - mondta Elric - és annyira
el vagyok ámulva attól, amit láttam, hogy egy
kis idõre szükségem van, hogy gondolkodhassam.
Megadjátok nekem? - Egy kis idõ - csak egy kis idõ
- addig akarjuk látni, hogy mit készítesz nekünk,
amíg az izgalom még velünk van. S Elric fehér
albínó fejét öklére helyezte, és
mélyen gondolkozni kezdett. Sok ötlet felvetõdött
benne, csak hogy aztán elvesse õket, ám végül
kiegyenesítette a hátát, és azt mondta:
- Adjátok meg nekem a hatalmat, hogy teremtsek és
én teremteni fogok. Erre Teshwan mosolyogva szólalt
meg: - Megvan a hatalmad, használd fel jól! Egy
tréfa és egy paradoxon, csak ezt kívánjuk.
- A bukás díja? - Örök öntudat.
Ekkor Elric megborzongott, és koncentrálni
kezdett az emlékeiben kutatva, amíg egy emberszerû
teremtmény meg nem jelent elõtte. Azután arcvonásokat
tett a fejére és ruhákat a testére,
mígnem ott állt, Elric és a Káosz Urai
elõtt egy tökéletes másolat - Elricrõl.
Teshwan zavarodottan szólalt meg: - Ez nagyszerû
arcátlanság, elismerem - de ez nem új - te
már itt ülsz mellettünk. - Valóban -
válaszolta Elric -, de nézzetek bele a férfi
agyába.
Szemöldökráncolva tették
azt, amire Elric utasította õket. Azután mosolyogva,
bólintottak. - A paradoxon jó - mondta Teshwan - és
látjuk az értelmét. Mi egy örökkévalóságon
át teremtettük az okozatot. Te a büszkeségeddel
és ártatlanságoddal megteremtetted az okot.
Ennek a férfinak az agyában minden benne volt, ami
valaha is létezhet. - Felismertétek a paradoxont?
- kérdezte Elric, aggódva, hogy a helyes értelmezés
esetleg elkerülte a figyelmüket. - Természetesen:
bár az agy a Káosz által olyannyira kedvelt
változatosságot tartalmazza, magában foglalja
azt a rendet is, amelyet a Rend sivár Urai akarnak rásózni
a világra. Valóban, ifjú halandó, egy
csapásra mindent megteremtettél. És köszönet
a tréfáért is. - A tréfáért?
- Igen, azért - a legjobb tréfák egyszerû,
igaz kijelentések. Isten veled! Emlékezz, halandó
barát, hogy a Káosz Urai hálásak neked!
És ezzel az egész birodalom elenyészett,
és Elric a füves síkságon állt.
A távolban látta Bakshaan városát, amely
az eredeti célpontja volt, és a közelben volt
a lova is, hogy elvigye õt oda. Felült rá,
megcsapta a kantárt, és, ahogy a szürke herélt
ló ügetésben tört ki, azt mondta magának:
- Valóban tréfa, de sajnos, az emberek nem túl
gyakran nevetnek rajta. Kelletlenül elindult a város
felé.
![](../Images/Other/Bar.gif)
|